En lap papir i Marrakesh
Ligesom sit store forbillede, Rasmus Klump, har Anna mødt mange fremmede på sine rejser og dannet både korte og langvarige relationer med dem. På det punkt oplever hun, at hendes muskelsvind giver hende store fordele.
“Jeg har indtrykket af, at der er en form for tiltrækningskraft over det at sidde i kørestol,” siger Anna, som ofte oplever, at lokale kommer hen til hende og spørger til hendes elektriske kørestol eller vil have taget et billede med hende. Især i Mellemøsten og flere steder i Asien, hvor det ikke er almindeligt at se mennesker i kørestol i gadebilledet.
“Det hele foregår på en rar måde, og folk er aldrig ubehagelige,” fortæller hun.
Anna er også flere gange blevet inviteret hjem til fremmede mennesker for at spise. Hun mindes en rejse til Marokko, hvor hun og hendes hjælper en aften befandt sig på en mørk gade i Marrakesh. Der mødte de en mand, som også sad i kørestol. Han talte fransk, hvilket hverken Anna eller hendes hjælper forstod.
“Jeg fik stukket en lap papir i hånden med en adresse og et klokkeslæt på, og det eneste, jeg forstod, var, at han gerne ville have os på besøg dagen efter,” siger Anna og griner.
“Det var da lidt grænseoverskridende at gå hen til en eller anden fremmed mands dør og banke på. Men da han åbnede, duftede der af lækre, lokale krydderier, og hans kone havde sat en couscous-ret på bordet til os. Det var en meget anderledes og spændende oplevelse, selvom vi havde nogle sproglige udfordringer. Det er jo noget med at gribe chancerne, når de er der.”
Anna fortæller, at det samme er sket på en rejse til Island, hvor Anna tilfældigt blev inviteret til kaffe og kage af en mand i kørestol, som sad foran sit hus, da Anna og hendes ven gik forbi.
“Vi forstod ikke et ord islandsk, og når vi prøvede at tale engelsk, grinede han og hans kone bare. Det smittede, og til sidst grinede vi alle sammen, uden at nogen vidste, hvad de grinede af,” siger Anna og fortsætter:
“Man finder hurtigt sammen med mennesker, der er i en lignende livssituation som en selv. Hvis ikke manden havde siddet i kørestol, var kontakten nok slet ikke opstået. Der var en følelse af at have noget til fælles, selvom det tilsyneladende kun var kørestolene. Vi havde dog også det til fælles, at vi var åbne overfor fremmede mennesker og følte også trygge i selskabet, selvom kommunikationen ikke var optimal.”
Artiklen fortsætter efter billedet
Del din mening
Eller opret med din email
Gør som 4225 andre – tilmeld dig vores nyhedsbrev
baggrundsartikels
blogs
debats
fotoreportages
indses
interviews
leders
nyheds
podcasts
politiks
portraets
qas
smaa-samtalers
storys
videos
posts
Ingen resultater